Kucsera Éva

A Tabán macskája

Ajándék fejezet

Ajándék fejezet,

amelyben a fekete kandúr legalább annyi borsot tör

a menyasszonyrablók orra alá, mint Bözsi

Vigyázat, ez a fejezet fontos részleteket fed fel a történet alakulásáról!

Tényleg csak a könyv 13+1 fejezete után olvasd el!

A hosszú lakodalmas asztalt az Arany Kakas utcában állították fel. Az asztalfőn Bözsi és Józsi ült, Bözsi jobbján Margit néni, Józsi balján Lajos bácsi kapott helyett. Mindenki más oda ült, ahova tudott, vagy ahova a székét be tudta tuszakolni. Mari nem adta alább, Margit néni

mellett könyökölt ki helyet magának és családjának. A Lajos bácsi melletti helyet Jani, a

mézesbábos azzal az érvvel szerezte meg, hogy igen sokat tett ezért a házasságért.

Alighogy mindenki elhelyezkedett, Jani szólásra emelkedett. Mellényét igazgatta, torkát

köszörülte, a mellére tűzött pántlikás rozmaringágat babrálta. Nevetségesen nyilvánvaló volt, hogy az időt húzza. Bözsi kedves biztatással rámosolyogott, mire a mézesbábos

bocsánatkérőn nézett vissza rá. Ebben a pillanatban hátulról négy férfi támadt a

menyasszonyra és a vőlegényre. Kettő satuba fogta Józsit, olyan erősen szorították, hogy

levegőt is alig kapott. A másik két támadó pedig felkapta és elrabolta Bözsit.

A két zsivány csak alkalomszerűen, lakodalmak idején foglalkozott menyasszonyrablással,

főállásban dunai halászok voltak és nem mellékesen törzsvendégek az Arany Tigrisben.

Kedvelték a kocsmároslányt, ezért nem a vállukra vetve hurcolták el, hogy az égbe

kalimpáljanak a lábai, hanem puha, kivarrott párnákkal kibélelt taligára ültették.

Természetesen azt se merték megkockáztatni, hogy Bözsinek valami baja essen és magukra

vonják Józsi haragját. A legszebb marhaszegyeket a mészárosmesternél lehetett kapni a

Tabánban, erről pedig nem akartak lemondani.

Amúgy a marhaszegyre indokolatlanul sok gondolatot vesztegettek az alkalmi

menyasszonyszöktetők. Midőn jó előre kiötölték a rablást, azt is kitalálták, hogy

váltságdíjként két jó darab marhaszegyet követelnek majd, de legalábbis egy erre bármikor

beváltható ígérvényt. Még azt is részletesen eltervezték, hogy a csodás húsokat hogyan fogják omlósra, puhára főzni, és hogyan tömik majd vele degeszre a hasukat. Kisebb vitát csak az

okozott közöttük, hogy fűszerezésnek elég-e a só és a bors, vagy kakukkfűre is szükség lesz.

A nagy tervezgetés közben – egy igen késői órán, az elképzelt vajpuha marhaszegyektől

eltelten – arra jutottak, az nem elegendő tortúra, ha Józsi egyetlen cetlivel megválthatja a menyasszonyt, a nézelődőknek is kell a látványosság. Kifundálták, hogy a vőlegény tánca a

cirokseprűvel szórakoztató lesz mindenkinek.

– Kapaszkodj erősen! – kiáltotta a magasabb zsivány Bözsinek, majd nyelénél megemelte és

szapora léptekkel tolni kezdte a taligát. Társa előre futott, hogy a bámészkodókat arrébb

zavarja, szabad utat biztosítson a kézikocsinak.

Bözsi hangosan kacagott. Gyerekként ült utoljára taligában, akkor az apja szaladgált vele fel-alá az Arany Kakas utcában. Akkor is ugyanúgy ráztak a macskakövek, mint most, akkor is

csengett a nevetése, mint most.

Bözsi jókedve megnyugtatta Százszorszépet, aki a rablás pillanatában kimeresztette pengeéles karmait, mert élethalálharcra készült. A fekete kandúr nem volt jártas a lakodalmas

dolgokban, menyasszonyrablásról se hallott még, így igen zokon vette, amikor két férfi

elragadta a legkedvesebb gazdáját.

A két dunai halász a mulatság – és természetesen a marhaszegy – kedvéért vállalkozott a

menyasszonyrablásra, csakhogy a nagyívű fantáziálásban arról elfeledkeztek, hogy először

hegynek felfelé kell tolni a taligát és benne Bözsit, valamint arra sem gondoltak, hogy a

többiek különböző feladatokat találtak ki Józsinak az Arany Kacsa utcán.

Váratlanul érte őket a farönkökből emelt akadály, amelyen taligával lehetetlenség volt átjutni.

A két botcsinálta haramia így kénytelen volt visszafordulni és a Kőműves lépcső felé kerülni.

Belesápadtak a gondolatba, hogy 166 lépcsőfokon kell felcipelniük a taligát és benne Bözsit.

De más választásuk nem volt – ismerték annyira Bözsit, hogy egy menyasszonyrablás

közepén saját lábán nem mászná meg a lépcsőket –, felgyűrték hát az ingujjukat, és

nekivágtak. Az egyik jómadár a taliga elejét fogta, a másik a szárát emelte a vállára.

Százszorszép egy hatalmas ugrással Bözsi ölében termett, hogy ő is részese legyen ennek a

különleges gyaloghintónak.

A cipekedők a taliga finom rándulására akkorát sóhajtottak, mintha egy malomkő került volna a menyasszony ölébe, nem pedig egy kismacska. Persze morgolódni nem mertek, és ahhoz

sem volt bátorságuk, hogy elkergessék a macskát. Bözsi nem is hagyta volna, hogy a

macskáját holmi haramiák kergessék.

A harminchetedik lépcsőfok után a taligahintót hordozó legények úgy lihegtek, mint a partra vetetett halak. Bözsi immáron elérkezettnek látta az időt apró gonoszságuk szívélyes

viszonzására.

– Bécsig cipeltek? – érdeklődött tettetett ártatlansággal Bözsi, majd nyafogva hozzátette: –

Vagy csak a Fekete Sas térre? Józsi előbb oda fog érni, ha ilyen lassan vánszorogtok.

A menyasszonyrablók megszaporázták a lépteiket, a felelettel nem is bajlódtak. Tartalékolták a levegőt a lépcsőzéshez.

Nagyjából a lépcsősor közepén jártak, amikor kényes királykisasszonyokat megszégyenítő

elkeseredettséggel Bözsi ismét megszólalt:

– Annyira rázzátok ezt a taligát! A végén kék-zöld leszek, mintha az utcán görgettetek volna végig – sápítozott a puha párnák ellenére.

A gyaloghintóhordozóvá előlépett menyasszonyrablók forgatták a szemüket, de válasz helyett inkább megfeszítették az izmaikat, próbálták kevésbé rázni a taligát és benne Bözsit, de

fáradtan, kapkodó lélegzettel kevés sikerrel jártak.

Amíg a menyasszonyrablók homloka gyöngyözött, Százszorszép a kedvenc foglalatosságával

múlatta az időt: aludt, vagy legalábbis alvást színlelt. Bözsi keze pedig puha mozdulatokkal simogatta a hátát. Százszorszép boldog volt.

Akiknek éppen ekkor a Kőműves lépcsőnél volt dolguk, értették a csíziót: utat adtak, mélyen meghajoltak és kalapot emeltek a furcsa gyaloghintó láttán. Bözsi királylányhoz méltóan

integetett neki.

Szinte már karnyújtásnyira volt a lépcső teteje és a Holdvilág sikátor, amikor Bözsi mézes-mázos hangon újabb lehetetlen dologgal hozakodott elő:

– Borzalmas ez a zötykölődés. Kirázzátok a lelkemet is! Talán ha lábujjhegyen járnátok,

kényelmesebb lenne számomra ez az utazás.

Utolsó erejüket megfeszítve, vörösödő fejjel a menyasszonyrablók lábujjhegyre emelkedtek.

Eljátszottak a gondolattal, hogy most azonnal visszaviszik inkább a menyasszonyt a

vőlegénynek, legyen most már az ő gondja, csakhogy hosszabb volt a lépcsősor mögöttük,

mint előttük. Arcukra volt írva, hogy mi jár a fejükben. Bözsi pimaszul kinevette őket.

A lépcsősor tetején a menyasszonyrablók letették a taligát, és a Holdvilág, valamint a Cipő

sikátoron át ereszkedtek végre a Fehér Sas térig. Errefelé már nekik lejtett minden utca.

Rohant a taliga, a menyasszonyrablók pedig rohantak utána.

Az emberek kapualjakba húzódtak, hogy utat adjanak a furiknak, de senki sem bosszankodott

a felfordulás miatt, Bözsi ragyogó kacagása elért a lelkükig. Válaszul hujjogattak, tapsoltak, nevettek.

A Fehér Sas téren az akácfák árnyékában bársonnyal bevont karosszék várta Bözsit. A

haramiák a libériás inasok alázatosságával segítették ki a menyasszonyt a párnák közül. Egy pillanatra úgy tűnt, a kocsmároslány nem is taligával, hanem valódi hintóval érkezett a

tiszteletére rendezett fogadásra.

Százszorszép Bözsi karjában feküdt és gyanakvó megvetéssel méregette a felfordulást.

Nyugalma csak látszólagos volt.

Bözsi pontosan olvasta a fekete kandúr viselkedését: Százszorszép farka egy lomha

ingaórához hasonlóan mozgott jobbra és balra. Az okos cica viharos napokon az ajtóban

szokott így tétovázni, amikor macskaösztöne vadászatra, felejthetetlen kalandokra csábítaná, de a zord szelek és a lezúduló eső azt üzeni számára, inkább a puha kosárban heverésszen.

Bözsi megsimogatta Százszorszép fejét, szorosabban magához ölelte, hogy megnyugtassa, és

leült a karosszékbe.

– Friss málnát vagy sárgabarackot? – kérdezte az egyik haramia és gyümölcsökkel megpakolt

porcelántányért tartott Bözsi elé. A menyasszony elvett pár szem málnát.

– Mézes süteményt vagy csokoládét? – kérdezte a másik. – Mari azt mondta, hogy

megsértődik, ha nem eszel a csokoládéból – tette hozzá.

Bözsi levette a csokoládékockákból rakott gúla tetejét, és félmosollyal gondolt arra, hogy Mari éles szemmel azonnal ki fogja szúrni a hiányt.

Az Arany Kakas utcából hangos nevetés csattant fel, mire Bözsi szoknyáját pengeéles

macskakörmök szúrták át. Ölében immáron nem egy lustálkodó cica heverészett, hanem egy

felborzolt szőrű, prüszkölő kandúr mérgelődött.

Százszorszépet nem a nevetés zaklatta fel, nem törődött a röhögéssel akárhogyan is

visszhangzott a házfalak között. Őt a cirokseprű látványa töltötte el mélységes

felháborodással.

Az egyik menyasszonyrabló ugyanis olyan lelkesedéssel várta a marhaszegy-kötelezvényt

meg a mészárosmester táncát, hogy kezébe vette a cirokseprűt.

Százszorszép nem szerette a cirokseprűt. Rossz emlékei voltak róla. Leugrott Bözsi öléből, hátát felpúpozta és hegyes fogait villogtatta. Támadásra készen méregette az ellenséget.

Az alkalmi haramia magára vette a fenyegetést. Reszkető kezében ügyetlenül táncolt a

cirokseprű. Nem merte megkockáztatni, hogy a dühös kandúr szemébe nézzen, esdeklő

tekintete Bözsit kereste.

A menyasszony szinte megsajnálta a nyálfalevélként remegő férfit, de a néma könyörgésre

csupán egy apró fejrázás volt a válasza. Ez nem az én csatám, üzente ugyancsak némán,

miközben Százszorszép egyre dühösebben prüszkölt.

A balga martalócnak több sem kellett, seprűvel a hóna alatt egy szomszédos utca menedékébe szaladt.

– Ott repül egy boszorkány! – kiáltotta valaki a nézelődök közül, a többiek röhögéssel

jutalmazták a fricskát.

Százszorszép nem követte a menekülőt, csupán elheveredett a poros utcán, vett egy porfürdőt

– állandóan félreértette a porcica jelentését –, majd tisztogatni kezdte magát, mert nem

tűrhette, ha por fakítja fényes, fekete bundáját.

A magára maradt menyasszonyrabló ugyancsak a távozás lehetőségét mérlegelte. Már a

marhaszegy sem érdekelte. Ám mielőtt döntésre jutott, Százszorszép odaállt elé, és éhes

kiscica szemekkel nyávogni kezdett. Nem lehetett félreérteni, ételt követelt. Türelmetlenül.

A dunai halász, aki már el is felejtette, hogy éppen egy menyasszonyrablás közepében van,

idegesen csavargatta mellénye gombját. Mélyen hitt abban, hogy a fekete macska mágiája

viharos vizeken szerencsét hoz a halászoknak, így mindig örömmel vette, ha a Duna-parton

Százszorszép üldögélt egy keveset a csónakján. Esze ágában sem volt magára haragítania a

szeszélyes dögöt, amely az előbb még dühös tombolt, most meg ennivalót koldul.

Legszívesebben láthatatlanná vált volna, ám mivel eltűnni nem tudott, nyakába kapta a lábát és az Arany Kakas utcában ahhoz a házhoz szaladt, ahol a lakodalmas ételeket főzték. Kész

volt könyörögni is, ám a szavak összekuszálódtak a nyelve hegyén.

– Mondd, mi kéne, ne kerülgesd, mint macska a forró kását! – teremtette le Piroska, aki

híresen jó ludaskását készített, és aki a zabolás eset óta Marihoz hasonlóan egyszerre tisztelte és félte Százszorszépet.

Piroska a dunai halász makogásából nagy nehezen összerakta, mi történt. Együttérző szívvel bőségesen megpakolt egy kis porcelántálat főtt csirkelábbal, és a férfi kezébe nyomta.

Az egykori asszonyrabló – most már csak tisztes dunai halász – Százszorszép elé tette a

csirkelábakat, és elmenekült a Fekete Sas térről, mielőtt a fekete macska újabb dologgal

hozakodhatott volna elő. Egye a fene a marhaszegyet. Innentől Józsi gondja Bözsi is és a macska is, gondolta.

Bözsi őrizetlenül maradt, mégse szökött meg. Tudta, Józsi jön, csak meg kell várnia.

Százszorszép már üresre nyalta a tányérját és a hátán fetrengett a menyasszony fodros

szoknyája mellett, mire Józsi feltűrt ingujjal, kifulladva megérkezett a térre, de jóllakottsága ellenére nem mulasztott el egy szemrehányó pillantást vetni a férfira.

– Feltartottak, de jöttem, amint tudtam – magyarázkodott Józsi, igaz, nem Bözsinek, hanem a macskának.

Józsi felkapta és ölben vitte végig Bözsit az Arany Kakas utcán a lakodalmas asztalhoz.

Százszorszép szorosan a nyomukban járt.